נכנסתי למטבח הקטן שלנו עם הטפטים הירוקים המתקלפים. ריח של עובש עמד באויר. התנשפתי, לא רק מהריצה שרצתי עד הבית אלא מהפחד שאחז בי והמחשבות שהתרוצצו במוחי על צ'יפ.
הלכתי אל הכיור במטבח וניסיתי להסית את מחשבותיי בלנקות את כל הלכלוך שהצטבר בו. איך במשפחה של שלוש נפשות מצטבר כל כך הרבה לכלוך? אמא מכינה בובות מעיסת נייר ומוכרת אותן בדוכן בקניון, זה לא שאין לה זמן לסדר אותו. ואבא חוזר כל לילה ממקום אחר לעיתים קרובות שיכור ובטוח שאנחנו חיים עכשיו בימי הביניים ואמא היא זאת שצריכה להשאר בבית לבשל ולנקות.
לא יכולתי להפסיק לחשוב על צ'יפ. פשוט לא יכולתי.
נכנסתי למיטה, קצב פעימות הלב שלי עדיין גבוה מהרגיל. נכנסתי ככה עם הבגדים וריח העשן בשיערי, מאובנת. נשכבתי ושמתי מעליי את השמיכה וככה נשארתי מבלי לשנות תנוחה. שוכבת על הגב מבלי לזוז.השמיכה מעליי ראשי, כמו מעטה של הגנה מהעולם שמסביבי. היתה לי הרגשה של מעין סלע ענק שיושב לי על הלב. לא ידעתי מה יקרה עם צ'יפ ומה ייקרה עם כולנו.
שכבתי ככה במשך שלוש שעות. ככה רק אני עם המחשבות שלא עזבו אותי. לאט לאט מחשבותיי נדדו עד שסוף סוף נרדמתי.
אם הייתם שואלים אותי הייתי אומרת שעברו חמש דקות, אבל כשאמא העירה אותי השעון אמר עשר. היא טלטלה אותי ואמרה לי "נטלי קומי התקשרו הביתה מהמשטרה אמרו משהו על איזה ילד אחד.. אני חושבת שגל הם אמרו שקוראים לו.." "מה?" עייני נפקחו בבת אחת וכל אירועי אתמול עברו במוחי בבת אחת, כמו ישנו את שנת הלילה שלהם והתעוררו, כל אחד רוצה לתפוס את מקומו במחשבה שלי, "כן.. אמרו שהיה איזה אירוע אתמול לא יכולים לפרט והזכירו את השם שלך.. אמרתי שהם התבלבלו שאת ילדה טובה.. אבל הם התעקשו.. נטלי ישראל הם אמרו.." "לא.. אמא.. אין לי מושג על מה מדובר." "הם אמרו שאת צריכה ללכת לתחנה. אני צריכה ללכת לקניון, תלכי להגיד להם שיש להם טעות."
ברגע שאמא יצאה מחדרי וטרקה את הדלת תקפה אותי סחרחורת. דמעות עמדו בעיני עומדות לזלוג על לחיי. לא ידעתי מה לעשות. כל כך הרבה זמן לא שמעתי את השם הזה, גל וולסמן, כל כך התרגלית לכינוי צ'יפ.
באותו רגע נפלה בידי ההחלטה. זאת האפשרות היחידה שלי, חשבתי. לא ידעתי מה הסיכון שאקח כשאלך למשטרה, לא ידעתי בכלל איך נודע להם עליי, על מה שקרה, אבל החלטתי שהדרך היחידה שלי היא לקחת תיק ולברוח. לעזוב הכל, לא יודעת לאן, ופשוט לברוח.